Adaptarea: Bubuloimare
Traducerea: Dappon (dappon1959. Wordpress.com)
Un film despre viata unui fotograf.
Poate că este bine să incepem prin a ne aminti de unde vine acest cuvânt.
In greacă, „photo” inseamnă lumină,
iar "graphein" iseamnă a scrie, a desena.
Un fotograf este cineva care scrie cu lumina,
desenează lumea cu lumini si umbre.
Mina de aur Serra-Pelada din Brazilia
e in fata mea !
Când am ajuns la marginea acestei găuri imense,
fiecare fir de păr de pe trupul meu s-a zburlit.
Nu mai văzusem niciodată ceva asemănător.
Aici am simtit derulându-se inaintea mea,
in câteva fractiuni de secundă,
istoria omenirii,
istoria construirii piramidelor,
a Turnului Babel,
minele regelui Solomon...
Nu se auzea niciun zgomot de masină acolo.
Puteai auzi doar
murmurul a 50 000 de oameni intr-o gaură enormă.
Conversatii, zgomote, sunete omenesti,
amestecate cu sunetele muncii manuale.
M-am intors cu adevărat la inceputul vremurilor.
Aproape că puteam auzi soapta aurului in sufletele acestor oameni.
Tot pământul acela trebuia mutat din loc.
Nu totul e aur.
Oamenii erau nevoiti să se catere pe scări mici
care ii duceau la scări mai mari,
ca să ajungă deasupra.
N-ai fi vrut să cazi acolo, jos !
Dacă ai fi căzut de sus, ai fi riscat să antrenezi si pe altii cu tine.
M-am cătărat până sus de mai multe ori pe zi,
dar niciodată nu mi-a trecut prin cap că as putea să cad,
pentru că nimeni n-a căzut vreodată.
Erai acolo ca să cari saci, nu ca să cazi. Iar in cazul meu, să fac fotografii.
Tipii ăstia se cătărau de 50 sau 60 de ori intr-o zi.
Singura modalitate să cobori o pantă de o asemenea inclinatie
e să alergi.
Dacă te opresti, cazi.
Toti acesti oameni formau impreună o lume extrem de organizată,
dar de o nebunie totală.
Aveai impresia că sunt sclavi,
dar nu era nici măcar un sclav, acolo.
Dacă exista vreun sclavaj acolo, acesta dorinta de imbogătire.
Toti voiau să ajungă bogati.
Găseai acolo de toate felurile: găseai intelectuali,
găseai absolventi de universitate,
la fel cum găseai angajati la ferme,
muncitori din orase...
Erau oameni din toate mediile care isi incercau norocul acolo.
Pentru că dacă dădeai peste o vână de aur...
toată lumea care lucra in portiunea aceea mică de mină
avea dreptul să aleagă un sac.
Iar in sacul acela pe care l-a ales o persoană...
si aici se regăseste sclavajul,
putea să nu fie nimic, sau putea să fie un kilogram de aur !
In clipa aceea se punea in joc independenta unui om.
Niciunul din oamenii care intrau in contact cu aurul,
nu se mai intorceau acolo.
Am descoperit această fotografie intr-o galerie acum mai bine de 20 de ani.
Nu stiam cine o făcuse
si mi-am zis că trebuie să fie in acelasi timp un mare fotograf
si un aventurier.
Pe spatele ei avea o stampilă si o semnătură:
Sebastiao Salgado.
Am cumpărat exemplarul acela.
Galeristul a scos dintr-un sertar alte lucrări ale aceluiasi fotograf.
Ceea ce am văzut m-a bulversat,
in special această imagine:
portretul unei femei tuarege oarbe.
Imi storcea mereu o lacrimă, chiar dacă o vedeam aproape in fiecare zi.
Era atârnată deasupra biroului meu de scris.
Aflasem deja un lucru despre acest Sebastiao Salgado:
iubea cu adevărat fiintele umane.
Pentru mine era foarte important.
La urma urmei, oamenii sunt sarea pământului.
Am sfârsit prin a ne intâlni si a vorbi despre viata lui,
despre opera lui si de unde venea toată aceasta.
SAREA PĂMÂNTULUI
Dacă ai putea pune mai multi fotografi in acelasi loc,
ei vor face intotdeauna fotografii foarte diferite.
Pentru că, in mod inevitabil, ei vin din...
din locuri foarte, foarte diferite.
Foarte diferite.
Ele exprimă modul lor de a vedea,
fiecare in functie de povestea sa.
In ceea ce priveste povestea mea,
am in vătat să-mi formez propria modalitate de a vedea aici,
in locul acesta.
Aici, mi-am format o idee despre această planetă.
Făceam lungi plimbări pe jos impreună cu tatăl meu,
străbătând ferma lui.
Veneam aici ca să privim.
In spatele fiecăruia din muntii acestia,
există o poveste, există un lucru de văzut.
Aici visam foarte mult...
Voiam să mă duc dincolo de munti, voiam să cunosc.
O călătorie cu Sebastiao Salgado
Indonezia. Papua de Vest Populatia Yali, 2011
Sebastiao era foarte boem !
Călătorea mereu...
ca nimeni altul.
Tatăl meu făcea la fel, nu se oprea niciodată.
Incolo si incoace, ca un titirez.
Asa era si Sebastiao.
Tu credeai că e in Vitória, dar el era aici,
sau in Nord, făcând propagandă politică.
Cât despre studii,
dacă nu erau colegii lui, nu le-ar fi terminat niciodată.
Tiao era lenes când era vorba de studii.
Era o pacoste, dar a reusit să-si ia diploma in economie.
Eu as fi vrut să devină avocat. A făcut un an,
apoi s-a transferat la economie si a fost bine pentru el.
Acesta a fost Sebastiao Salgado, tatăl.
El a transmis numele său unicului său fiu.
Acesta, chiar dacă a rămas un mare călător toată viata sa,
a profitat de studiile pe care tatăl său l-a obligat să le facă
intr-un mod in care nici măcar el nu si l-a imaginat.
Studiile sale in economie l-au ajutat să inteleagă piata mondială,
comertul si industria.
Stia, prin urmare, cum era condusă lumea.
Totul a inceput in micul oras Aimorés din inima Braziliei.
Aici a descoperit intinderea nesfârsită a fermei tatălui său,
sub cerul imens, intre marile păduri tropicale atlantice si marile fluvii,
toate navigabile la vremea aceea.
Dar avea mai ales trenurile
care treceau in continuu, incărcate cu piatră si minereu de fier
care de aici plecau in lumea intreagă.
Căci in zilele acelea, la fel ca si astăzi,
era cea mai mare regiune minieră de pe planetă.
Aici a crescut tânărul Sebastiao, singurul băiat intre sapte surori.
Ce viată !
In fiecare vară se juca pe malurile fluviului Rio Doce,
"fluviul dulce".
Aici suntem si noi, acum.
Si iată-ne, mica noastră echipă de filmare !
Sebastiao, de ce stai acolo ?
Am invătat un lucru.
E mult mai dificil pentru cineva să aibă in fata aparatului un fotograf
decât orice altă persoană.
Nu e vorba doar de a actiona, de a fi el insusi.
Nu ! Prin deformatie profesională, el reactionează
se foloseste de arma sa preferată, aparatul lui de fotografiat.
Răspunde apăsând la rândul lui pe declansator.
Wim, ti-am făcut o fotografie foarte frumoasă.
- Si eu ti-am făcut una, tie ! - Da, imi imaginez !
De fapt, nu era singurul care făcea fotografii.
Eram doi in fata obiectivului său.
Celălalt, co-realizatorul nostru, era fiul său cel mare, Juliano.
Il acompaniase deja pe tatăl său cu aparatul lui de fotografiat
in diferite călătorii,
in Papua, Noua Guinee, pe care tocmai am văzut-o,
sau aici, pe o insulă indepărtată din Nord,
in Marea Siberiei Orientale.
Ce mi-ar fi plăcut să fiu si eu, alături de ei !
Cei doi Salgado, tatăl si fiul, m-au invitat să mă alătur lor
si să continuăm acest documentar impreună,
pentru a adăuga un punct de vedere exterior asupra aventurii fiecăruia.
N-am ezitat nicio secundă. Ce mi-as fi putut dori mai mult ?
Puteam in sfârsit să-l cunosc pe acest om,
să inteleg ce l-a impins aici
si motivele pentru care opera lui mi-a lăsat o impresie atât de puternică.
Nu stiam atunci că avem să descopăr mai mult decât un fotograf.
Sebastiao avea 15 ani
când a luat trenul si a părăsit micul lui oras
pentru a merge la liceu la Vitoria, capitala provinciei vecine.
La inceput, tânărul nostru nu stia ce să facă cu banii pe care-i avea in buzunar.
Până atunci nu cumpărase niciodată, nimic.
La fermă se producea tot ceea ce era de trebuintă.
Nu intrase niciodată intr-un restaurant ca să comande ceva de mâncare
si i se făcuse foame când a ajuns in marele oras.
Aceasta e ignoranta in care ar fi bâjbâit Sebastiao
dacă n-ar fi cunoscut-o pe această tânără.
Lélia.
La 17 ani, studia muzica si era foarte frumoasă.
A fost o dragoste la prima vedere.
Când Sebastiao a obtinut o bursă pentru un masterat in economie
la Universitatea din Sao Paulo s-au mutat acolo si s-au căsătorit.
Suntem la mijlocul anilor 60,
iar ei participă amândoi la miscările de stânga,
la fel ca multi alti studenti la Paris, Berlin sau Chicago.
Brazilia cunostea o dictatură brutală,
si in fiecare zi era in pericol să fie arestat, deportat sau torturat.
In august, 1969,
Sebastiao si Lélia părăsesc tara
si se imbarcă pentru Franta.
In timp ce Sebastiao continuă formarea lui ca economist,
Lélia studiază arhitectura.
Intr-o bună zi, ea cumpără un aparat de fotografiat pentru munca sa.
Dar de acesta, Sebastiao este cel care va profita cel mai mult.
Prima lui fotografie a fost portretul Léliei, bineinteles.
Sebastiao se angajează apoi la Organizatia Internatională a Cafelei
si se mută la Londra.
Se gândeste la o carieră la Banca Mondială si merge adesea in Africa
pentru a găsi locuri potrivite pentru programele de dezvoltare.
Ia cu el aparatul de fotografiat de la Lélia
si se intoarce de fiecare dată cu numeroase fotografii.
Când intelege că fotografiile pe care le face
ii oferă mai multe satisfactii decât intocmirea de rapoarte economice,
iau impreună o decizie indrăzneată.
Sebastiao isi asumă riscul
de a abandona o carieră de economist, promitătoare si bine plătită,
si de a lua totul de la zero.
Revine la Paris si investeste toate economiile lor
in echipament fotografic.
O vreme, Sebastiao incearcă să fotografieze subiecte din sport,
căsătorii, portrete, si chiar si nuduri,
inainte să-si găsească vocatia.
Niger, 1973
Acestea au fost primele mele fotografii.
Eram la Tahoua.
Tinere mame care veneau si se asezau la rând
pentru a primi alimente,
pentru că la vremea aceea era o mare secetă in Niger, in '73.
Pentru Lélia era putin mai greu, pentru că
era insărcinată.
Imi amintesc că odată ne aflam chiar in locul acela.
Eram la un prieten, la Niamey...
Era acolo un marabout din Niamey.
Lélia purta niste bermude, era foarte, foarte frumoasă.
Iar maraboutul a venit si s-a asezat...
si i-a spus Léliei:
"Vino aici ! Stai pe genunchii mei !"
"O, " am spus eu...
"Domnule marabout, este o mică problemă...”
” Femeia aceasta e insărcinată...”
” cu primul nostru copil.”
” Asa că e mai bine să stea aici."
Atunci el a inteles...
lipsa de...
de sincronizare din momentul acela.
Până la urmă mi-a spus că pleacă cu un kilogram de zahăr
la fel de fericit de parcă ar pleca cu Lélia.
Fiul său, Juliano, s-a născut la Paris, in 1974.
Iată-l pe viitorul meu prieten si co-realizator.
Lélia, tânăra mamă,
continuă să-l sustină pe Sebastiao din toate puterile ei.
Lucrează in paralel cu studiile
si prezintă peste tot fotografiile lui Sebastiao:
la reviste, la ziare, la agentii.
Apoi, după ce au apărut in câteva publicatii importante,
s-au simtit incurajati
si au putut să se gândească la primul lor proiect fotografic:
"Otras Américas". Alte Americi.
Sebastiao urma să călătorească prin toată America de Sud.
Micul Juliano se obisnuieste să-si vadă tatăl plecând
si lipsind lungi perioade de timp.
OTRAS AMERICAS 1977-1984
De când am părăsit Brazilia, in 1969,
America Latină a inceput să-mi lipsească enorm.
Am luat decizia de a face o călătorie
in tările invecinate cu Brazilia:
Ecuador, Peru, Bolivia...
Visam enorm să le văd, să văd muntii Americii Latine: Anzii.
Pe vremea aceea, in America Latină
erau miscări sociale profunde...
"Teologia Eliberării".
In această călătorie am cunoscut un tânăr preot in Ecuador,
pe nume Gabicho.
Eram aproape de aceeasi vârstă, eu un tânăr fotograf, el un tânăr preot.
El a fost cel care adus acolo cuvântul lui Dumnezeu,
i-a organizat pe acesti tărani in cooperative,
a introdus solidaritatea.
Si cum avea acces la toate aceste comunităti,
am putut face călătorii fenomenale.
Eram acolo, la peste 3000 de metri inăltime.
Urcam aproximativ 600 sau 700 de metri in fiecare zi.
Si am cunoscut o plăcere enormă de a trăi in acest peisaj,
in aceste comunităti.
Acestia sunt Saraguros, un trib de indieni din sudul Ecuadorului.
Foarte, foarte credinciosi,
dar in acelasi timp, mari consumatori de alcool.
Mai mult de jumătate din ei, la sfârsit de săptămână,
bărbati si femei, beau până când nu mai stiu de ei.
Tăranul din stânga
se numeste Lupe, Guadalupe.
Lupe mi-a devenit foarte apropiat.
Pe vremea aceea aveam părul foarte lung,
un păr blond si foarte lung,
aveam o barbă enormă, si blondă, si roscată.
Cutreierând muntii impreună cu el,
intr-o zi s-a apropiat de mine si mi-a spus: "Ascultă, Sebastiao.”
” Eu stiu că tu ai fost trimis din cer."
Pentru că după legendele tribului Saraguros,
Dumnezeu, luând chipul lui Cristos,
a revenit pe pământ ca să-i vadă, ca să-i observe,
si să hotărască cine va merge in cer.
Aici, in timp ce străbăteam muntii,
a profitat ca să-mi povestească viata lui.
Credea la modul cel mai serios că eram
un om trimis anume ca să-i observe
si ca să spună "acolo sus" despre purtarea lor.
Poate că n-am intâlnit niciodată in viata mea
un popor intreg care avea un cu totul alt ritm al timpului.
Cât despre timpul pe care l-am petrecut cu tribul Saraguros,
am avut impresia că am stat acolo un secol,
atât de lent se desfăsura totul.
Era un alt fel de a gândi, o altă viteză...
Aveau un anume fatalism pe chipurile lor.
Aceasta e in statul Oaxaca din Mexic.
Este un grup de tărani care se numesc Mixe.
Totul este medieval: jugul, plugul...
Aceasta e o Americă Latină profundă.
Sunt un popor legati de pământ,
dar cel mai important pentru această comunitate
este muzica.
Este un popor care adoră muzica.
Toti membrii acestei comunităti care puteau cânta la un instrument
nu erau nevoiti să lucreze.
Ei lucrau ca muzicanti.
M-au lăsat să dorm câteva zile
intr-o incăpere cu un ciment foarte rece.
Voiau să vadă dacă sunt capabil să rezist,
dacă imi doream cu adevărat să rămân acolo.
Fiindcă am rezistat acolo, nu foarte mult timp,
până la urmă m-au scos, mi-au dat o casă si...
am devenit mult mai atasat de comunitatea lor.
Pentru mine a fost o plăcere.
Am devenit foarte buni prieteni, am dus-o bine in această comunitate.
Aici suntem in nordul Mexicului.
Sunt Tarahumara.
Sunt mari alergători, alergători pe distante lungi.
Ei merg alergând.
Doamne, era un infern să mă tin după indienii ăstia.
Pentru că nu mergeau, zburau !
Acesta e un Tarahumara,
cu chipul său adânc marcat, adânc brăzdat.
Avea un păr frumos, un păr fantastic.
De multe ori, oamenii se apropiau de aparatul meu de fotografiat
si aveam impresia că eram mai degrabă un om care inregistrează sunete.
Imi spuneau o multime de lucruri de parcă as fi inregistrat ce-mi povesteau.
Forta unui portret este in acea fractiune de secundă
in care putem intelege o frântură din viata persoanei fotografiate.
Ochii care spun multe, expresia fetei...
Când faci un portret, nu esti numai tu acela care face fotografia.
Persoana iti oferă fotografia.
Pentru mine au fost extrem de importante aceste călătorii.
Si să vin aici după atâtia ani fără să pot pune piciorul in tara mea, e trist.
Fundamental, era acelasi lucru. Era continentul meu, eram foarte legat de el.
"Otras Américas" i-a luat opt ani de lucru lui Sebastiao.
După călătoria in inima Americii Latine,
dispărea pentru lungi perioade.
Juliano crestea cu un tată absent.
Părintii lui isi trimiteau in mod regulat scrisori.
Bineinteles, aceasta se intâmpla inainte de comunicatiile prin satelit.
Când se intorcea ca să-si vadă familia
si ca să-si editeze fotografiile impreună cu Lélia,
Sebastiao ii apărea fiului său ca un mare aventurier.
Mai degrabă un super erou, decât un fotograf.
Si... Tăiati !
Acesta sunt eu, 30 de ani mai târziu,
când l-am urmat pentru intâia oară.
Eram la Wrangel,
o insulă golasă de la Cercul Polar Arctic.
Sebastiao spera să fotografieze ultima mare aglomerare de morse.
In ce mă priveste, eu voiam să aflu cine e cu adevărat tatăl meu.
In această călătorie aveam să intâlnesc in sfârsit fotograful
si aventurierul.
Ticălosul ăla de urs !
Ne-a tras clapa.
Le-a făcut pe toate să meargă in apă. Incredibil !
Ce crezi ?
Ce crezi, tată ?
Cred că va fi foarte complicat să facem povestea asta.
Dacă asta e tot ce putem obtine...
Nu e suficient să ne apropiem de urs si să putem să-l fotografiem.
Dacă incadrarea nu e bună,
vom avea doar un urs, nu o fotografie !
Locul in care ne aflăm nu e bun.
N-avem nimic in fundal,
nimic care să ne ajute să facem o fotografie bine incadrată.
Nu putem face nicio miscare, nimic !
Uluitor !
Obiectivul nu poate prinde decât conturul coltilor lor.
E imposibil să obtinem forma capetelor lor.
Parcă am fi fost in infernul lui Dante,
cu coltii ăia care ieseau, cu toate formele !
Incredibil !
Tată, povesteste-mi ce s-a intâmplat in 1979...
In '79, Lélia era insărcinată cu cel de-al doilea nostru băiat.
Stiam deja că va fi un băiat.
Când s-a născut Rodrigo,
avea toate semnele care indicau sindromul Down.
Era foarte frumos cu ochii lui oblici...
Aveam impresia că totul era normal.
La fel si mama ta.
Medicul a făcut o multime de teste.
Au trecut trei săptămâni până să aflăm rezultatele.
In ziua in care a telefonat
tensiunea era atât de mare,
incât atunci când am auzit rezultatele, am plâns.
Nu mă puteam opri din plâns.
Frătiorul meu nu va merge niciodată la scoală.
Nu va invăta să citească, nici să scrie, ca mine.
Rodrigo era izolat intr-o lume
pe care noi nu aveam s-o impărtim niciodată.
A fost foarte greu pentru părintii mei.
Apoi s-a intâmplat ceva
si totul s-a schimbat.
Prin dragoste, Rodrigo si-a dezvoltat un limbaj propriu.
Incet, pas cu pas, am descifrat alfabetul său emotional
si am comunicat fără să avem nevoie de cuvinte.
Putin după aceea, fratele meu, mama si cu mine
am luat avionul pentru Brazilia.
Dictatura militară căzuse nu de mult. Aveam cinci ani.
Nu realizam importanta acestei călătorii.
La un moment dat, un om a ridicat una din jaluzele
si lumina zilei a inundat avionul.
Apoi, o voce a răsunat in toată cabina si a spus:
"Suntem deasupra Braziliei".
Mama s-a apropiat de fereastră si a rămas tăcută.
Trecuse foarte mult timp de când nu-si mai văzuse tara.
Era un moment de bucurie...
Si totusi, când s-a intors inspre mine,
plângea.
Cum tatăl meu era in Guayana, ne-am reunit câteva zile mai târziu.
Era 31 decembrie, dar m-am intors in Brazilia !
Era extraordinar să revin in tara mea
după zece ani si jumătate petrecuti peste granită.
A fost ceva scant.
Lélia n-a mai găsit orasul Vitória asa cum il lăsase.
Vitória se schimbase foarte mult. Totul fusese modificat.
Regiunea mea s-a schimbat foarte mult si ea.
Eu mi-am reintâlnit părintii.
Ii lăsasem pe părintii mei tineri si puternici, incă.
Când m-am intors, am găsit un bătrân.
Tatăl meu era foarte, foarte bătrân, deja.
Dar in acel moment eu voiam să văd Brazilia,
mult mai profund.
Sora mea mi-a imprumutat o masină
si am făcut o călătorie de sase luni in Nord-Estul Braziliei.
Nu cunosteam Nord-Estul.
Intotdeauna am visat să văd partea aceea a Braziliei.
Brazilia, 1981-1983
Am dat peste oamenii acestia care mergeau la o inmormântare.
Am oprit masina la marginea soselei si m-am dus cu ei.
Mortalitatea infantilă era foarte, foarte ridicată in Nord-Estul Braziliei.
Copilasul acesta murise inainte să fie botezat.
Ei credeau că un copil care nu era botezat incă,
nu avea dreptul să ajungă in cer.
El rămânea intr-o zonă intermediară
care se numeste „limbo”.
Dacă un copil murea cu ochii inchisi, e din cauză că nu era botezat.
Dacă are ochii deschisi,
ii lasă cu ochii deschisi pentru a-si putea găsi drumul.
Altfel urmează să rătăcească toată vesnicia.
La vremea aceea exista un serviciu de inchiriere a sicrielor la biserică.
Puteai inchiria foarte ieftin un sicriu.
Un sicriu putea fi folosit de zeci de ori.
Aici se poate vedea locul de unde se puteau inchiria sicrie.
Ăia sunt pantofi, categoric.
Vindeau de toate: pantofi, sicrie, banane, legume,
inghetată, de toate...
E o regiune in care moartea si viata sunt foarte ingemănate.
Aici este un grup care-si spune rugăciunile
si care face si o muncă politică, in acelasi timp.
In Brazilia era, si incă mai este,
o mare miscare numită "Tăranii fără pământ".
Multi dintre ei, cei mai multi dintre ei provin de aici,
din Nord-Estul Braziliei.
Sunt oameni
cu o mare fortă morală, cu o mare fortă fizică,
chiar dacă sunt oameni foarte fragili care se hrănesc prost.
Priviti ariditatea acestei regiuni ! E foarte aridă.
Pentru că asta e o parte din Sahel aici, in Brazilia.
Aici, pe sosea,
sunt oameni care pleacă si nu se mai intorc niciodată.
Uneori e o asemenea secetă, e atât de greu,
incât oamenii migrează in orasele din Sud.
Pentru ei totul s-a terminat, isi părăsesc pământul.
Ferma familiei Salgado Minas Gerias, Brazilia
De multi ani, de-acum,
suferim din cauza lipsei ploilor.
Aici erau foarte multe animale inainte,
dar au dispărut toate.
A fost o secetă cumplită. Păsunile au dispărut,
acum nu mai rentează nimic.
Cum au dispărut, bunicule ? De ce au dispărut ?
Au dispărut din cauza secetei.
Am replantat tot, dar n-a mai iesit niciun fir de iarbă.
Acum multi ani nu era asa.
Tatăl tău si cu mine am cheltuit peste 20 000.
Si pentru ce ?
Pământul era foarte roditor.
Erau o multime de păsări...
multi canari si tico-tico...
mierle...
Pe deal era o pădure imensă...
iar pe dealul celălalt era o alta.
Au fost multe eroziuni. Dealurile sunt sterpe, acum.
Când plouă, nu mai este nimic care să retină apa.
E un dezastru.
N-am idee...
cum se pot schimba aceste lucruri.
Bunicule, esti fericit la această fermă ?
- Cum ? - Ai fost fericit la fema asta ?
- Ai fost fericit la femă ? - Dacă am fost fericit ?
Am fost fericit pentru că am putut
să le ofer o educatie celor sapte fete ale mele...
si lui Sebastiao.
Am crescut o multime de copii, a fost greu,
dar sunt fericit.
Câstigam 100 000 numai cu pădurile
ca să-mi trimit copiii la scoală.
Toti au fost bine ingrijiti,
bine hrăniti, imbrăcati cum se cuvine...
Incă din prima mea călătorie in Brazilia,
am inceput să cunosc pământul pe care-l avea bunicul meu.
Uscat si arid.
Când Sebastiao a revenit la fermă
după călătoria lui in Nord-Estul Braziliei,
nu mai era paradisul copilăriei sale.
Totusi, alte lucruri ii preocupau deja gândurile.
Suferinta la care fusese martor il transformase.
Rolul său de fotograf a cunoscut un sens nou.
Intelegeam cât de important era pentru el să plece.
Imi lipsea...
dar intelegeam.
SAHEL Omul in suferintă, 1984-1986
Pentru următorul lui proiect care trebuia să-l ducă in Sahel,
Sebastiao s-a asociat cu „Medicii fără Frontiere”.
Etiopia, 1984
Am lucrat in Etiopia in 1984...
si apoi am continuat mai ales in Sahel, in '85 si '86.
Am petrecut aproape doi ani in toată această regiune,
incercând să spun o poveste despre foamete.
Aveam tabere de refugiati,
cele mai mari din istoria omenirii de până atunci.
Si imi doream foarte mult să arăt asta.
Să arăt că există o mare parte a omenirii
care era intr-o deznădejde cumplită
si că era mai degrabă o problemă de impărtire,
decât o simplă problemă generată de un dezastru natural.
Era in regiunea locuită de copti.
Si erau oameni foarte, foarte crestini, oamenii din nordul Etiopiei.
Aveau un bun simt iesit din comun.
Nu erau capabili nici măcar cu un copil care murea de foame
să intre in fata celorlalti.
Preferau să astepte.
Priviti la starea in care erau oamenii aceia !
In această stare nu mai aveau pic de rezistentă.
Intr-o tabără, se spune că foametea ucide multi oameni.
E din cauza slăbiciunii corpului,
dar sunt si maladiile care apar odată cu ea si care ucid.
Când te atinge holera,
dezhidratarea este atât de rapidă,
incât pierzi 12 litri de apă pe zi prin diaree.
Mori in două, trei zile.
Niste chipuri atât de tinere...
imbătrânite de suferintă.
Dacă te uiti la fruntea aceasta, nu e fruntea unui bătrân.
Ceea ce-l face bătrân sunt ochii complet goi.
Priviti cât de tânără este ! Priviti copilasul lor !
Acela e sotul ei...
Cei mai multi mor noaptea, din cauza figului.
Să mori aici, e cu adevărat o continuare a vietii.
Oamenii se obisnuiesc să moară.
Un sot o spală pe sotia sa ca s-o ingroape.
In hainele lui de munte, făcute din pielea caprelor lui...
O femeie foarte tânără.
In ritualul copt,
trupul trebuie să fie curătat inainte să ajungă in fata lui Dumnezeu.
Trebuie să fie spălat, să fie spălat peste tot, chiar dacă...
este foarte putină apă.
Cu fiecare persoană care moare, o bucătică din toti ceilalti moare.
Un tată isi pregăteste copilul pentru inmormântare
luându-si un ultim rămas bun de la el.
De obicei, cei din familie isi pregătesc mortii.
Stiind că un guvern tine alimentele ca să nu ajungă
la populatia lui, cum este cazul aici,
in tabăra aceasta din Nordul Etiopiei este...
este o neonestitate politică brutală.
Regiunea Tigray Etiopia, 1984
M-am intors in Etiopia la sfârsitul anului 1984.
In momentul acela, gherilele inteleseseră
că guvernul e pe cale să golească regiunea
si au inceput să scoată oamenii inspre Sudan.
Plecau de peste tot, din Tigray.
Au fost atacati de două elicoptere.
Mi-24. Erau elicoptere de luptă foarte rapide.
Trăgeau cu mitralierele in oameni.
Am făcut o fotografie, iar apoi am fugit.
Erau multe femei insărcinate care mărsăluiau...
Sperau că atunci când vor ajunge,
vor găsi de mâncare si apă, că vor avea...
in sfârsit, pământul făgăduit.
A trebuit să petrec acolo
incă cel putin două luni.
Si când m-am intors in Sudan,
am avut foarte mult de lucru la sosirea acestor oameni.
Este un om care a venit din Etiopia.
Cămila lui a ajuns la capătul puterilor. Poate că murise.
Dar bărbatul rezista, rezista, rezista...
Când au ajuns medicii, copilul lui murise...
după tot marsul acela.
Este o tabără pe care medicii fără frontiere au demontat-o.
Apa e primordială in aceste tabere
si asta a inceput să fie o mare problemă,
asa că trebuiau s-o mute cât mai repede cu putintă.
Erau inghesuiti in camioane ale Natiunilor Unite
ca să-i ducă intr-o nouă tabără,
pe un pământ foarte frumos, foarte fertil,
pe malurile Nilului Albastru.
Am făcut cel putin 300 sau 400 de kilometri in camionul acesta.
In camion sunt doi prieteni...
Se prefăceau că este o după-amiază normală de duminică,
asezati sub un copac si depănând povesti.
Este multă apă pe malurile Nilului,
dar acolo, oamenii acestia au murit
pentru că...
n-aveau nimic să mănânce.
Erau in ultimul hal de infometare.
Au uitat să aducă alimente, sau n-au putut să aducă alimente.
A fost o proastă organizare in distribuirea alimentelor.
Oamenii rezistau, rezistau, rezistau,
dar când au ajuns aici, nu mai puteau.
Mali, 1985
Am mers in Mali.
Si acolo era o mare secetă.
Pielea oamenilor devenise ca scoarta copacilor...
copaci insemnati de vântul desertului,
de furtuni si alte furtuni de nisip...
Nu erau decât femei si copii.
Bărbatii erau plecati să lucreze in Libia,
sau se indreptau spre Coasta de Fildes, căutând de lucru, emigrând,
cu promisiunea că se vor intoarce si vor aduce alimente familiilor,
dar foarte, foarte putini se mai intorceau.
Au fost cu totii salvati,
pentru că medicii fără frontiere au depus o muncă enormă, aici.
Au adus o intreagă asistentă in toată regiunea.
Aici e un prieten, Luc, un medic belgian,
in timp ce consulta un copil si ii lua greutatea.
In două, trei săptămâni, acesti copii isi recăpătau complet sănătatea.
Erau marcati pentru toată viata pentru că
au avut această experientă in timp ce se maturizau.
Pustiul acesta era singur...
cu micul său instrument, mica lui chitară in mână...
Avea o cămasă numai zdrente pe care o tinea cu o mână pe el.
Fără pantaloni, fără nimic.
Uitati-vă bine la hotărârea lui, la pozitia corpului său.
Era unul care stia unde merge.
Era in căutarea altor grupuri, in căutarea unui sat...
cu câinele lui.
Un băiat care avea opt, nouă ani.
Sebastiao s-a atasat mult de oamenii din Sahel.
S-a reintors aici de nenumărate ori.
Fotografiile lui, cartea si expozitia organizată de Lélia
au atras atentia opiniei publice
să se intrebe despre cauzele reale ale acestei foamete.
Sebastiao a ales un alt subiect pentru care a avut nevoie de mai multi ani
si de nenumărate călătorii in peste 30 de tări de pe glob:
Mâna omului 1986-1991
Al treilea mare album de fotografii construit impreună cu Lélia.
Voiam să fac un fel de... omagiu
pentru toti bărbatii si toate femeile
care au construit lumea pe care o avem.
O arheologie a erei industriale.
Sebastiao si Lélia au făcut o cercetare aprofundată
si au pregătit cu meticulozitate acest proiect.
Apoi, Sebastiao a pornit din nou spre toate cele patru colturi ale lumii.
A fotografiat meteorologii din Uniunea Sovietică,
a trăit alături de pescarii din Bangladesh,
si a navigat pe mare cu pescarii din Galitia si din Sicilia.
Arată productia de masini din Calcuta,
observă culegătorii de ceai din Ruanda,
o tară pe care o cunoscuse inainte, ca economist.
Se intoarce pentru o nouă misiune.
Perspectiva lui s-a schimbat, dar el a rămas mereu motivat de aceeasi empatie
pentru fiinta umană.
Fiecare capitol din "Mâna omului"
l-a făcut pe Sebastiao să se scufunde complet in domeniul muncii manuale,
asa cum făcuse săptămâni intregi alături de minerii din minele de aur
de la Sierra Pelada.
In 1991, la sfârsitul primului război din Golf... Vă mai amintiti ?
... trupele irakiene bat in retragere
si Saddam Hussein incendiază mii de puturi petroliere.
O armată de pompieri din toată lumea sosesc pe câmpurile petroliere in flăcări.
Sebastiao trebuie să meargă si el,
evident, impins de curiozitate, de această profesie explozivă.
Kuweit, 1991
In momentul in care am văzut aceste prime imagini la televizor,
am simtit nevoia de a scrie această poveste.
Era ca si cum as fi lucrat intr-un mare teatru.
500 de puturi de petrol care ardeau...
O punere in scenă uriasă, de dimensiunea planetei.
Nu aveam nicio restrictie, puteam să mergem unde voiam.
Era o degajare de fum greu de petrol.
Fumul acesta era atât de dens, incât soarele nu putea să-l penetreze.
Erau zile in care timp de 24 de ore era noapte.
Odată focul stins,
pământul rămânea foarte, foarte fierbinte.
Era nevoie de o mare cantitate de apă pentru a răci locul,
altfel temperatura era atât de ridicată, incât petrolul se putea reaprinde singur.
Dar chiar si asa, uneori se produceau explozii
care sunau ca o bubuitură de tun.
Zgomotul era atât de asurzitor !
Era ca si cum ai fi lucrat lângă un motor cu reactie.
Astăzi sunt putin surd.
Surzenia mea a inceput acolo.
Acestia sunt canadieni, o unitate de pompieri din Calgary.
Au venit intr-un camion rosu, foarte frumos,
si era o regulă, când stingeau un foc,
să spele camionul in fiecare seară.
Dimineata, camionul era acoperit cu petrol din nou.
Un adevărat infern !
Mi-am amânat plecarea de două sau de trei ori,
până in ziua in care a trebuit să plec.
Dar mi s-a frânt inima
să abandonez acest spectacol atât de grandios.
M-am intors pe aici.
Si până aproape la sfârsit,
am trecut de-alungul acestui zid lung...
In ziua aceea eram cu jurnalistul de la „The New York Times”.
Cum era tara nimănui, totul fiind distrus de război pretutindeni,
am spart usa.
Iar inăuntru...
am găsit un fel de...
paradis...
care trebuie să fi devenit un infern.
Era un fel de grădină apartinând familiei regate din Kuweit,
cu cai pur-sânge
care au devenit complet si disperant de nebuni.
Animalele sunt primele care părăsesc locul unei catastrofe
pentru că sunt libere să fugă.
Dar caii acestia n-au fugit.
Am găsit si păsări aolo, pentru că era o oază,
totul era foarte bine irigat.
Păsări care nu mai puteau să zboare pentru că
aveau penele erau lipite una de alta.
Kuweitieni care au fugit când au simtit catastrofa,
lăsând in urmă animalele incuiate
si beduinii care nu le priveau deloc ca pe niste fiinte umane.
"Mâna omului" reuneste in sfârsit economistul care a fost Sebastiao Salgado
si artistul care a devenit.
Fotografiile apăruseră in marile reviste,
expozitia a făcut inconjurul lumii,
iar cartea a fost tradusă in mai multe limbi.
Dar Sebastiao si Lélia nu s-au oprit aici.
S-au pus de indată la lucru pentru o nouă mare etapă a fotografiei sale.
Ei au observat că un alt subiect fierbinte al vremurilor noastre
era deplasarea unor populatii intregi
din cauza războiului, a foametei
sau din cauza regulilor pietei globale.
Atunci, in momentul in care Europa a inchis frontierele sale,
Sebastiao voia să facă lumină in vietile celor exclusi.
Lélia il insoteste si incepe documentarea subiectului.
Ea este din nou, forta motrice a acestui nou capitol al vietii lor
pe care l-au intitulat "Exodul"...
EXODUL 1993-1999
... tinând seama de interesul mondial pentru toti acesti refugiati
din India, Vietnam, Filipine,
America Latină, Palestina, Irak si din multe alte locuri.
Sebastiao nu incetează să revină
pe continentul care-l captivează de mult timp:
Africa.
Tanzania, 1994
Lucram la proiectul meu despre dislocarea populatiilor.
In 1994,
când presedintele Ruandei...
Avionul lui a fost doborât.
Astfel a inceput un mare exod al populatiei spre Tanzania,
fiindcă a inceput o represiune brutală impotriva populatiei tutsi din Ruanda.
Am fost unul din primii care au ajuns acolo.
Peste tot era dezastru.
Oameni care fugeau in Burundi,
in Congo, in Uganda...
Plecau peste tot.
Drumurile erau deja intesate de oameni.
Oameni care dormeau la marginea drumului,
care-si cărau toate lucrurile pe biciclete,
oameni care fugeau cu tot ce reuseau să ducă.
Noi ne-am indreptat in directia opusă.
Mergeam inspre granită.
Nu exista nicio supraveghere, nu era nimic.
Am intrat in Ruanda,
si era inspăimântător.
Numărul de morti pe care i-am găsit pe drumul acela...
Aici a explodat o grenadă.
Cei care n-au murit de explozia grenadei, au fost ucisi cu macetele.
Acolo am inteles dimensiunile
catastrofei la care eram martor.
In această tară se comitea un genocid.
Eram la 150 de kilometri de soseaua ce ducea la periferia orasului Kigali.
Si 150 kilometri de morti...
M-am intors deoarece subiectul meu era despre populatii.
Făceam o carte despre refugiati, lucram la „Exodul.”
Am inceput să intru in aceste tabere,
si am inceput să văd
numărul de oameni care părăseau Ruanda.
Infernul luase locul paradisului, aici.
Era ceva infiorător
să vezi cum intr-o savană atât de frumoasă
se forma un mega oras.
In câteva zile, erau aproape un milion de persoane aici.
In mijlocul acestei nenorociri, un lucru m-a miscat foarte mult,
această legătură adâncă dintre mame si copiii lor
si increderea copiilor in mamele lor.
Iugoslavia 1994-1995
Violenta...
brutalitatea...
nu reprezintă un monopol
al tărilor foarte indepărtate.
E aici, lângă noi, in Europa, in fosta Iugoslavie.
E ceva foarte, foarte socant.
Un autobuz care venea de la Krajina, prin Croatia...
O persoană a fost ucisă prin aceast gaură.
Croatii au ucis la rândul lor o multime de oameni când au plecat din Krajina.
Violenta era generalizată.
Dar ceea ce m-a dezgustat cel mai tare
a fost să văd cât de contagioasă era ura.
Iar oamenii acestia au văzut violenta.
Familii intregi,
toată populatia sârbească din Krajina a fost expulzată.
Si dintr-un moment intr-altul se trezeau
aruncati afară din casele lor, căutând un loc in care să se ducă,
avându-i in fată pe vecinii lor care trăgeau in ei.
Sunt din tabăra de refugiati nu departe de Tuzla,
in Bosnia centrală.
Sunt familii care au plecat din Zepa, enclava Zepa,
unde sârbii au asasinat mii de tineri.
Noi eram acolo exact in momentul in care au sosit familiile,
in care s-au instalat...
intr-o stare de suferintă imensă.
Nu erau decât femei, bătrâni...
si copii.
Tinerii au fost retinuti, asasinati cu totii.
Era ciudat că asta se petrecea in Europa
si la sfârsitul secolului XX.
Aici in această masină putem vedea niste oameni
care aveau un standard de viată,
un standard de viată european.
Aveau un nivel intelectual european,
o infrastructură europeană...
Si au pierdut tot.
Sute de kilometri, intesati de oameni si de masini.
Suntem niste animale foarte feroce.
Suntem niste animale inspăimântătoare, noi, oamenii.
Fie aici in Europa, fie in Africa, fie in America Latină, fie altundeva,
suntem de o violentă extremă.
Istoria noastră este o istorie a războaielor.
Este o istorie fără sfârsit,
o istorie de represiuni, o istorie...
o istorie nebună.
Congo, 1994
Situatia din Ruanda continua să evolueze.
Armata hutu, care era la putere, a fost infrântă,
si se retrăgea in Congo, in regiunea Goma.
Mai intâi a fugit populatia tutsi din fata barbariei hutu.
Apoi au fost hutu
care au fugit in timpul ocupatiei tutsi.
Asadar toată lumea fugea.
In câteva zile,
in luna iulie 1994,
regiunea Goma
a primit mai mult de două milioane de oameni.
Iar acolo era o catastrofă in desfăsurare.
Maladii cum ar fi holera au inceput să se instaleze,
iar oamenii incepeau să moară ca mustele.
Mureau câte 12 până la 15 mii de oameni pe zi.
Am făcut aceste fotografii cu mormane de morti cum e acesta...
L-am văzut pe tatăl acesta aducându-si in brate copilul.
L-a aruncat acolo...
si a plecat sporovăind cu prietenul lui de parcă nimic nu s-ar fi intâmplat.
Nu-i puteau ingropa pe toti oamenii aceia.
Asa că au adus un buldozer de la armata franceză
care lua câte o duzină de trupuri deodată
si care le arunca pe jos
si le acoperea cu pământ.
Toată lumea ar trebui să vadă aceste imagini,
să vadă cât de cumplită e specia umană.
Copii orfani, pe drum.
Trei copilasi...
Cei doi care au ochii mai vioi au rămas in viată.
Cel care are deja ochii putin morbizi avea să moară.
Când am plecat de aici, eram bolnav, foarte bolnav,
trupul meu se imbolnăvise.
N-aveam nicio boală infectioasă, dar...
sufletul meu se imbolnăvise.
Am venit inapoi, in Ruanda la un an după catastrofă
pentru a inregistra intoarcerea populatiei hutu
care se refugiase in Congo
si care nu mai avea unde să meargă.
Natiunile Unite au inceput să-i oblige să se intoarcă.
Ruanda, 1995
Aveai impresia că intreaga planetă era acoperită de corturile refugiatilor.
După ce am lucrat aici,
autoritătile tutsi mi-au propus să merg să văd
câteva locuri unde au avut loc masacre.
Oamenii s-au refugiat intr-o biserică, crezând că intr-o biserică vor scăpa.
Toti au fost ucisi !
Asta s-a intâmplat intr-o scoală.
Incă se mai vede ce era scris pe tablă
cu cretă in momentul in care s-a intâmplat totul.
A fost cutremurător.
Congo, 1997
Oamenii acestia care au plecat din Ruanda,
aproximativ două milioane de refugiati,
o parte din ei s-a intors in Ruanda,
dar o parte s-a temut de represalii impotriva lor.
O coloană de aproape 250 000 de oameni
a plecat din orasul Goma
si a intrat in pădurile din Congo.
I s-a pierdut urma.
Toată lumea stia că erau 250 000 de persoane pierdute.
Nu se stia unde se află.
Sase luni mai târziu,
au inceput să apară in apropierea orasului Kisangani,
in centrul statului Congo.
Au petrecut in pădure sase luni.
Aici sunt la comisariatul Natiunilor Unite
care m-a adus in locul acesta.
Exista un tren si am plecat cu trenul acela.
Trenul a lăsat alimente si s-a intors,
iar eu am spus: "Rămân aici."
Am petrecut trei zile cu oamenii acestia
care continuau să sosească.
Coloane, coloane de oameni care veneau !
Când te gândesti că atunci când au plecat erau 250 000,
iar când au ajuns inapoi erau 40 000 !
210 000 de oameni lipseau la numărătoare !
Iar in paralel, viata isi urma cursul.
Un tip care ii tundea pe ceilalti...
Si era chiar si tipul acela din Congo,
cu un calculator de buzunar,
incercând să adune...
cei câtiva dolari pe care era sigur că oamenii ii aveau.
Făcea impărtiri
si incerca să facă schimb valutar in tara nimănui,
in mijlocul unei păduri, izolati complet.
In momentul acela,
gherila care a preluat Kisangani si era pro-Tutsi,
a inceput să-i expulzeze pe acesti oameni,
să-i trimită inapoi !
Trebuiau să facă drumul acesta din nou !
Sase luni ca să ajungă până aici, apoi inapoi in Ruanda !
Au inceput să-i ucidă pe unii dintre ei.
Acolo am intâlnit oameni care erau la capătul puterilor,
care au inceput să delireze...
unii să-si piardă mintile...
Innebuniseră.
In realitate, oamenii acestia care erau expulzati...
n-am mai auzit niciodată, nimic despre ei.
Eu sunt incredintat că toti au fost asasinati.
Aceasta a fost ultima mea călătorie,
această aventură plină de nenorociri in Ruanda.
Când am plecat de acolo,
nu mai credeam in nimic,
nu mai credeam că există salvare pentru specia umană.
Nu poti să supravietuiesti unui asemenea lucru.
Nu mai meritam să trăim.
Nimeni nu merita să trăiască.
De câte ori n-am lăsat aparatul de fotografiat jos
ca să plâng de ce vedeam !?
Sebastiao a văzut inima intunericului
si a pus sub semnul indoielii munca sa de fotograf social
si rolul său de martor al conditiei umane.
Ce mai putea el să facă după Ruanda ?
In vremea aceea, sănătatea bunicului meu se deteliorase,
iar părintii mei s-au intors in Brazilia
pentru a se ocupa de fermă.
Era doar un teren vast, plin de praf.
Nu mai rămăsese nimic din păsări,
din crocodili, din pădurea maiestuoasă
si din amintirile din copilăria lui Sebastiao.
Apoi, Lélia a avut o idee surprinzătoare.
De ce să nu replantăm pădurea care era altădată aici ?
Pădurea care era altădată aici
si care acoperea toate colinele
era „la mata atlantica”:
pădurea tropicală atlantică.
Nimeni nu mai incercase s-o replanteze,
ca să nu mai vorbim că erau 600 de hectare !
Sugestia Léliei venea probabil din dorinta
de a remonta moralul familiei.
Dar in cazul in care ar fi făcut-o, ar fi durat zece ani.
Si in cei zece ani care au urmat, a fost un miracol pentru mine,
care s-a produs pe acest pământ devenit de atunci "Instituto Terra".
Instituto Terra
Imi amintesc că prima plantatie,
cea la care visam uneori noaptea,
se uscase, moartă !
Pentru că solul era atât de oribil aici, atât de degradat,
m-am intrebat: "Are să se prindă ceva ?"
In mod normal, mata atlantica are 400 de specii diferite.
Bineinteles că nu avem toate cele 400 de specii,
dar de fiecare dată plantăm
100 de specii, 150 de specii...
E adevărat că din prima plantare am pierdut 60%.
La a doua, am mai pierdut 40%.
Nu aveam cărti care să ne invete cum să replantăm o mata atlantica.
Imi place erorm să vin aici,
să văd toti copacii acestia impreună,
toată această masă de pădure.
N-aveti idee cât efort a insemnat să plantăm toti acesti copaci.
Când eram copil,
aveam o cădere mică de apă.
Tot anul puteai vedea de aici căderea apei.
Veneam cu surorile mele, pe jos la poalele cascadei ca să facem picnic.
Incă mai era o pădure enormă.
Apoi...
pădurea a fost tăiată, iar apa a dispărut.
Pădurea noastră e tânără, incă are nevoie de multă apă.
Dar peste zece, cincisprezece ani, când tot ce e aici se va stabiliza,
sunt sigur că aici vom avea din nou o foarte frumoasă cascadă.
Puteti vedea...
o multime de poteci...
sute de poteci...
Pe acolo merg vitele.
Fiecare copită de vacă care atinge pământul
intr-un perimetru atât de mic,
presează cu 200 - 250 de kilograme locul acela.
Iar solul se tasează, se usucă,
si nu mai creste nimic pe el.
E interesant să vedeti diferenta
fată de ceea ce era Instituto Terra inainte.
Erau păsuni ca aceasta,
iar acum este un intreg eco-sistem complet refăcut
cu două milioane de arbori pe care i-am plantat.
Puteti vedea aici un greier
care cântă până când moare.
Sunt sigur că trupul lui n-a fost inchis in acest copac din intâmplare,
termitele au construit asta in jurul lui si l-au asimilat.
Va fi ingropat acolo.
De multe ori când te uiti la un copac, te gândesti
doar la verticalitatea lui, la frumusetea lui...
Dar totul depinde de copaci.
Apa noastră depinde de copaci, oxigenul nostru depinde de copaci...
Sunt casa tuturor.
Furnici, mici insecte, greieri,
orice poti găsi acolo.
E plăcut să cuprinzi cu mâinile un arbore pe care l-ai plantat chiar tu.
E aici, bine infipt, cu rădăcini puternice.
Peste 30 de ani va fi asa.
Incă e foarte tânăr, e in crestere.
Iată aici unii foarte tineri, foarte plăpânzi.
Poate că au răsărit in noaptea asta,
ca Alice care intră in Tara Minunilor.
E incredibil că va deveni un copac de peste 40 metri
si că va dăinui 400 sau 500 de ani.
Câtă putere !
Când te gândesti că acesti arbori de trei luni
vor atinge apogeul peste 400 de ani !
Poate că incepând de aici am putea măsura
conceptul de eternitate.
Poate că eternitatea e măsurabilă.
In prima zi când am spus: "Hai să plantăm o pădure",
mă gândeam că dintr-o sământă as putea face să crească un copăcel,
o mică plantă...
Dar iată, asta nu e o singură plantă, sunt un milion !
Si nu sunt pentru aici.
Sunt pentru zona din jurul nostru, pentru o zonă mai indepărtată,
iar asta e extraordinar, că o idee...
poate evolua, poate creste.
Si că nu mai e ideea unei singure persoane, e ideea tuturor.
Tehnologia noastră se poate reproduce aproape oriunde.
Bineinteles, speciile nu sunt aceleasi,
dar modul de a proceda e acelasi
in toate pădurile tropicale.
Pământul a vindecat disperarea lui Sebastiao.
Bucuria de a vedea copacii crescând, izvoarele renăscând,
a reanimat vocatia sa de fotograf.
Dar familia Salgado stia că nu putea reveni
la ceea ce făcea inainte.
Am ajuns la o concluzie;
că as putea realiza un nou proiect fotografic legat de mediu.
Bineinteles, prima idee care mi-a trecut prin minte era
un denunt impotriva distrugerii pădurilor,
sau poluării oceanelor... ceva de genul.
Apoi, incet, incet am inceput să ne gândim la un proiect total diferit:
să aducem un omagiu planetei.
Si spre surpriza noastră, am descoperit
că aproape jumătate din planeta noastră este incă
la fel ca in zilele genezei.
Geneza 2004-2013
Multi din prietenii mei mi-au spus
"Nu, n-ar trebui să urmezi calea asta, sunt prea mari riscuri.”
"Tu esti cunoscut pentru fotografii despre oameni, fenomene sociale,”
"si acum vrei să te aventurezi in fotografierea”
"peisajelor, a animalelor...”
Le-am spus: "Nu-mi pasă, hai s-o facem !”
"Trebuie să invăt să fotografiez si asta."
Si am inceput prima mea poveste.
Am tinut să fie in Galapagos.
Voiam să inteleg ceea ce a inteles Darwin.
Aceleasi specii
in eco-sisteme foarte diferite
au evoluat foarte diferit.
Privind acest detaliu de pe gheara unei iguane,
nu pot să nu mă gândesc
la mâna unui cavaler din Evul Mediu,
cu tesătura aceea metalică menită s-o protejeze.
Privind la structura acestei gheare, văd că si iguana
e verisoara mea.
Că provenim din aceeasi celulă.
Când esti in fata unei fiinte de o asemenea vârstă,
esti in fata unei adevărate autorităti
cu toate ridurile sale, cu toată intelepciunea sa.
Cu sigurantă, când Darwin a venit aici,
această broască testoasă era deja adultă.
Poate că l-a văzut pe Darwin. Cine stie ?
Imi amintesc că intr-o zi eram foarte obosit
fiindcă că am mers pe jos pe un câmp de lavă foarte, foarte mult timp.
M-am culcat pe plajă...
La un moment dat, am simtit că ceva imi atinge piciorul.
Când m-am uitat, era un leu de mare.
A mai venit unul si s-a instalat de cealaltă parte.
Eram acolo trei lei de mare !
N-au văzut omul ca pe un prădător, nu l-au văzut ca pe o amenintare.
A fost primul meu reportaj despre natură...
Era pentru prima oară când am fotografiat alte animale.
Timp de opt ani, mi-am luat timp ca să observ.
Principalul lucru era să inteleg
că sunt o părticică din natură la fel ca o broască testoasă,
ca un arbore, ca o pietricică...
E uluitor cum ne priveste !
Intr-adevăr...
Există o profunzime acolo !
S-a apropiat de mine, eu il fotografiam...
Isi băgase degetele in gură
si se privea pentru prima oară intr-o oglindă...
Era in fata lentilelor.
Si-a scos degetele din gură, le-a băgat din nou si si-a dat seama
că acolo era el.
Devenise constient de propria lui imagine,
iar eu am simtit o identificare totală cu el.
Aceasta e o familie cum sunt ale noastre,
cu bunic, tată, nepoti.
Se respectă intre ei. Iar când te apropii,
trebuie să arăti o anumită...
curtoazie, trebuie să stai intr-un anume fel,
trebuie să le respecti teritoriul.
Incepând din momentul acela, esti acceptat.
M-am imprietenit foarte tare cu o balenă.
Acestea sunt balene in...
in Argentina.
Un adult ca acesta are 35 de metri, 40 de tone greutate.
S-a apropiat de barcă...
Puteam s-o ating.
Si a fost incredibil. O piele atât de simtitoare !
In timp ce o mângâiam,
ii vedeam coada la 35 de metri mai departe, tremurându-i.
O sensibilitate fenomenală.
Noi aveam o barcă mică, de cel mult sapte metri lungime.
Stia ca dacă ne atinge mai cu putere,
ne poate scufunda. Niciodată n-a atins barca ! Niciodată !
Când ne-am indepărtat, a inceput să lovească apa cu coada.
Parcă e o altă planetă !
Este... este incredibil.
Dă-mi voie să văd dacă mai am o fotografie cu neneti.
Priveste ! Tot ceea ce are un nenet e aici.
Asta e casa lui.
Acest reportaj despre neneti l-am pregătit cu mult timp inainte.
Aproape 18 persoane cu aproape 6 000 de reni
care migrează in permanentă.
Aici trebuie să fi fost in jur de sapte seara.
In jurul orei opt seara, ei fac focul
si pregătesc singura masă caldă din zi.
După masă, stau putin de vorbă. Toată lumea discută.
Sting focul.
Cât timp arde focul, inăuntru sunt 15, 20 de grade,
e de-a dreptul plăcut.
Două ore mai târziu, sunt aproape minus 30 de grade.
Sunt adevărati cowboys ai Siberiei.
Intotdeauna au lassoul infăsurat in jurul gâtului,
confectionat din piele de ren.
Au incăltămintea din piele de vulpe argintie.
Dorm incăltati. Sunt cizme care ii tin toată viata.
Obi e un fluviu cu totul deosebit,
un fluviu urias din Siberia.
In acest loc, are aproape 47 de kilometri lătime.
După ce treci de Obi, esti la Cercul Polar Arctic.
Nu există linia orizontului, nu există nimic.
Suntem pe un platou alb, larg cât universul.
Geneza
l-a făcut incă o dată pe Sebastiao să călătorească in jurul lumii
timp de zece ani.
Voia să arate natura, animalele, oamenii, locurile,
fiintele care trăiau ca la inceputul vremurilor.
O viziune cu mult mai optimistă desprea aceeasi planetă
pe care Sebastiao a văzut-o nu de mult mutilată si distrusă.
” Geneza” avea să fie marea sa operă,
o scrisoare de dragoste pentru planetă.
Au existat relatări despre Zoé
in scrierile iezuitilor din secolul al XVI-lea
care au venit in Amazonia si au căutat un popor care avea
un fel de tub din lemn sub buza inferioară.
Acesti indieni n-au mai fost văzuti niciodată.
Se credea că era o poveste,
sau o inventie a iezuitilor...
Până la sfârsitul anilor ‘80
când acesti indieni au fost din nou contactati.
Brazilia, statul Para Populatia Zoé, 2009
Acesti indieni trăiesc in paradis.
Este singurul loc pe care l-am găsit in viata mea,
unde femeile au 3, 4 sau 5 soti,
iar sotii au tot atâtea sotii.
Fiecare femeie are un sot vânător...
un sot pescar...
un sot care lucrează pământul...
un sot care stă pe lângă casă si dă o mână de ajutor la tot...
Femeile au o putere enormă.
Au o influentă asupra unei părti din bărbati
care e destul de considerabilă.
Un lucru pe care l-am găsit mereu foarte interesant la toate aceste popoare
este că sunt perfect constiente de imaginea lor.
Când voiam să le fac o fotografie,
persoana respectivă stia că urma să-i prezint această imagine a ei.
La inceput erau nerăbdători, apoi si-au pierdut interesul.
Nu era lumea lor. Dimpotrivă !
Erau foarte interesati de cutitul meu.
Prietenul meu Ypô mi-a cerut să jur că am să-i dau cutitul.
Dar Fundatia Natională a Indienilor
mi-a cerut să promit că nu voi da niciun obiect indienilor
pentru a proteja intr-un fel puritatea acestora.
El a zis: "Hai să facem o intelegere !”
"In ziua in care ai să pleci,”
"aruncă cutitul tău pe fereastra avionului.”
"Eu am să merg pe urmele avionului”
"si am să găsesc cutitul acela !"
Plantele acestea sunt foarte bătrâne.
Sunt aici de 40 sau 50 de ani.
Sunte niste plante minunate...
samambaia.
O plantă căreia ii place umbra, o plantă din inima pădurii noastre
de prin părtile cele mai inalte.
Imi aminteste de părul mamei.
Mama era foarte frumoasă, foarte frumoasă.
Acestea erau plantele ei, iar după ce a murit...
Tata avea grijă de ele până când mama s-a stins.
Apoi le-a adus aici.
Priveste, plouă...
Frumoasă ploaie.
Pământul acesta e foarte important pentru noi.
Terminăm un ciclu cu pământul acesta.
In interiorul acestui ciclu, ne-am trăit noi vietile.
Vietile părintilor mei...
Vietile surorilor mele...
O mare parte din viata mea...
Iar astăzi,
ne trăim din nou vietile aici,
Lélia si cu mine.
Pământul acesta continuă să spună povestea noastră.
A spus povestea mea din copilărie si până la bătrânete.
Si când o fi să mor, voi fi inmormântat aici,
in această pădure
care va fi la fel ca atunci când m-am născut.
Iar atunci, ciclul acesta va fi complet.
Aceasta e povestea vietii mele !
Omul, autorul acestor imagini care ne spune mii de povesti
despre viata pe această planetă,
ne impărtăseste un mare proiect, un vis:
distrugerea naturii nu este ireversibilă.
Peste o mie de izvoare tâsnesc din nou pe pământul Institutului Terra.
Două milioane si jumătate de arbori au fost deja plantati.
Animalele săbatice au revenit, inclusiv jaguarii.
Acest teritoriu nu mai este doar proprietatea familiei Salgado.
Acum este un parc national care apartine tuturor.
Este o demonstratie că e posibil să redăm pământurilor maltratate
de pretutindeni starea de impădurire initială.
Fotografii de Sebastiao Salgado
Un film realizat de Wim Wenders si Juliano Ribeiro Salgado
Traducerea: Dappon (dappon1959. Wordpress.com)
Adaptarea: Bubuloiimare